Više nego, primjerice, Exploitede ili Dead Kennedyse, u Blitzkriegu ćemo čuti Stoogese, Chucka Berryja ili boogie, naravno, sve nabačeno na pankerski kolosijek.
![Blitzkrieg 'Apel/Tko je kriv'](https://www.ravnododna.com/wp-content/uploads/2015/06/1-blitzkrieg-naslov-1-360x363.jpg)
Zagrebački Blitzkrieg postojao je oko godinu dana, od rujna 1984. do listopada 1985., od čega je oko devet mjeseci djelovao u postavi s pjevačem Mišelom Orlićem Mišom, što je, može se reći, bio sastav pune snage i maksimalnog kapaciteta.
Za kratkoga trajanja održali su petnaest-dvadeset koncerata, među inima i u zagrebačkom Kulušiću te u Ljubljani i u Beogradu, a kao predgrupa su nastupali prije Trobecovih krušnih peći, Angelic Upstartsa, Parafa i Exploiteda.
Tijekom nekoliko sati u veljači 1985., u studiju BJ u Hrvatskom domu u Karlovcu snimili su demo s četiri autorske pjesme: „Apel“, „Tko je kriv?“, „Kipovi u sjenci“ i „Savršenstvo puno iluzija“ koje su, eto, trideset godina potom dobile i svoje službeno izdanje, sedaminčni vinilni EP u nakladi u Švedskoj baziranog Ne!Recordsa (www.nerecords.se).
Onima koji su ih onomad gledali i slušali, Blitzkrieg – činili su ga još gitarist Aleksandar Ardalić Dolgcajt, basist Tomislav Petrlić Fix i bubnjar Arsen Oremović, danas respektabilni novinar i filmaš – se duboko urezao u sjećanje kao jedan od najboljih, ako ne i najbolji ovdašnji novi punk-rock bend ozbiljne perspektive. Aktualni vinil pokazuje da takva sjećanja nisu tek nostalgično uljepšavanje bolje prošlosti, već da bijaše riječ o žustroj, moćnoj, eksplozivnoj četvorci sa smislenim, inteligentno oblikovanim pjesmama – u po dvije minute, koliko traju iskazi (osim trominutnog „Savršenstva punog iluzija“) logično se i skladno izmjenjuje nekoliko glazbenih tema – adolescentskog samoupravno socijalističkog angsta koje bi, da su danas smišljene, ušle u vrh suvremene glazbene (pop) rock ponude.
Tad klinci ispod dvadesete, skockali su pankerske, društveno kritičke tekstove iz vizure mlaca niže srednje/radničke klase koji s nezadovoljstvom osjeća sadašnjost i strepi pred budućnošću, kojima se nema što zamjeriti – potpisnik sva četiri je Ardalić – skladno ih sklopili s energičnom glazbom i otprašili ih urgentnim pankersko.novovalnim drukom koji Aleksandar Dragaš u jednom ondašnjem osvrtu na koncert opisuje „žestokom verzijom punka ’77 s utjecajem druge generacije britanskoga punka tipa Angelic Upstarts, Cockney Rejects i slično“.
Ovisno o sklonostima, znanju i inome, u Blitzkriegu se mogu prepoznati ovi i oni korijeni, no svakako je riječ o muzikalnom punk-rocku kakav u svjetsko povijesnim okvirima najbolje reprezentira The Clash, a u regionalnima Pankrti. Zvuk i svirka gitarista Dolgcajta i basista Fixa u osnovi su zaoštrena i zaprljana inačica prštavo melodioznog čvrstog, garažnog protopunk rocka u kojem možemo čuti ono čime su se u svom najboljem izdanju bavili npr. Sonics, Flamin’ Groovies i potom samostalno njihov Roy A. Loney, dok, osim tekstualno, pankerski(ji) naglasak stiže u pomalo užurbano krutom, tjeralačkom Oremovićevu bubnjaju nalik onome Pankrta Slavca Colnariča i Mišinoj sigurnoj, donekle arogantno-sarkastičnoj vokalnoj stilizaciji na tragu Johnnyja Rottena.
Samo izdanje može se nazvati raskošnim – dvostruki ovitak s onovremenim fotografijama, Oremovićevim kratkim informativnim tekstom, izrescima iz novina, tekstovima pjesama, unutarnjim omotom i dodatnim preklopnim „foto-letkom“.
Jedina zamjerka jest ona na račun zvuka. Posrijedi jest bilješka punk-rock benda koji žestoko svira, no riječ je o demu snimljenom na četverokanalnom kasetofonu, u nas, prije trideset godina. Manjkavosti tehnike očito se nisu mogle popraviti tako da „zvuči sjajno“.
Doljnja ocjena stoga zanemaruje falinge zvučne slike.
Ocjena: 9/10
(Ne!Records, 2015.)