Poslije najposjećenijeg dana otkad se u Zagrebu održava Europavox festival, za što je gotovo isključivo bila zaslužna britanska petorka Shame, drugu porciju nove europske glazbe u četvrtak je došao provjeriti bitno manji broj ljudi. Ono što im mogu poručiti je da nisu previše propustili iako su njemačko-južnoafrička pjevačica Lucy Kruger i njezin bend The Lost Boys odsvirali stvarno dobar koncert.
![](https://ravnododna.com/wp-content/uploads/2023/11/Europavox-festival-Zagreb-Močvara-16.11.2023-2.jpg)
Večer su otvorili osječki čuvarkuća, sastav proizašao iz ipak superiornijih Harvo Jay. Na prošlogodišnjem prvijencu “Curino cvijeće” Hrvoje Dešić i ekipa svjesno su ili ne postali dijelom scene u koju bismo mogli uvrstiti Svemirka, Fantoma ili recimo crnogorske Sijenke premda su od svih njih bitno psihodeličniji.
Sličnosti, koje prvenstveno proizlaze iz Dešićevog vokala i blago melankolične prirode pjesama, uživo se donekle smanjuju, posebno u instrumentalnim dijelovima i onima u kojima važnu ulogu igra saksofon. Tim bi se, na sviračke međuigre i psihodeliju oslonjenim tragovima u budućnosti trebali kretati čim više, barem ako pitate mene kojem su se njihove skladbe, i na albumu i (nešto manje) u Močvari, u kratkom roku izbrisale iz memorije.
![](https://ravnododna.com/wp-content/uploads/2023/11/Europavox-festival-Zagreb-Močvara-16.11.2023-11.jpg)
Tijekom nastupa Lucy Kruger & The Lost Boys imao sam osjećaj da me netko sa Savskog nasipa teleportirao u Twin Peaks i da promatram jedan od bendova koji su zatvarali treću sezonu kultne serije Davida Lyncha. Pop-noir iz press materijala donekle opisuje uvodnih par brojeva, no kada su gitare postale glasnije i distorziranije, a Lucy sve ufuranija, čitava je priča počela nalikovati na PJ Harvey, Siouxie Sioux, Nico iz dana kada je asistirala Velvetima pa čak i neke zaboravljene one-hit wondere osamdesetih tipa Martha & the Muffins. Za kraj su ubacili malo Stoogesa i njihovu „Now I Wanna Be Your Dog“, a jedino što bi se koncertu moglo prigovoriti (i što nije njihova greška) je da violina skoro uopće nije dolazila do izražaja.
![](https://ravnododna.com/wp-content/uploads/2023/11/Europavox-festival-Zagreb-Močvara-16.11.2023-58.jpg)
Ada Oda dolaze iz Bruxellesa i pjevaju na talijanskom, što je zapravo i najzanimljivije što se može reći o njima. Njihova frontwomen Victoria Barracato na bini je ‘luda ko šiba’, no glazbeno to nije ništa posebno, nekakva party varijanta post-punka čija bi polazišna točka bili rani The B-52s, uz mjestimična asociranja na novije britanske skupine poput Wet Leg. Dobro su usvirani, stvari su im i zanimljivo aranžirane uz dosta promjena tempa, ali i previše zbrkane da bi ostavile bilo kakav trajniji dojam.
![](https://ravnododna.com/wp-content/uploads/2023/11/Europavox-festival-Zagreb-Močvara-16.11.2023-62.jpg)
Europavox su kraju priveli norveški Pom Poko kod kojih najviše smeta dječje vrištavi vokal pjevačice Ragnhild Fangel. Šteta jer ostatak benda stvarno razvaljuje, bilo da se drže punka i post-punka ili američke alter scene devedesetih s posebnim naglaskom na Deerhoof.
Sve u svemu, festival koji je u Hrvatsku doveo INmusic nam je za jako povoljnu cijenu ulaznice od 20 eura (vjerojatno bi samo Shame koštali više da su došli u nekom drugom aranžmanu) omogućio uvid u aktualna strujanja na europskoj glazbenoj sceni, uključujući i ona iz zemalja bez ozbiljnijeg muzičkog pedigrea. A to je čak i važnije od same kvalitete izvođača premda se i po tom pitanju imalo šta za čuti i vidjeti.
Saznajte više:
Europavox, dan prvi – padanje preko panjeva, Severinin kućni video i najsporiji napadaj panike