Vjerojatno najveći problem svakog indie benda je pronaći dovoljno neobičan zvuk po kojem će biti upamćen, a opet da isti bude koliko-toliko slušljiv, jer nisu baš svi genijalci poput Schönberga da u atonalnoj priči pronađu dovoljnu bazu obožavatelja.
![White Rabbits - Milk Famous](https://www.ravnododna.com/wp-content/uploads/2012/07/White-Rabbits-360x360.jpg)
Da ne bi bilo greške White Rabbits nisu sljedbenici Druge klasične bečke škole, već rock grupa osnovana u Columbiji i trenutno nastanjena u New Yorku. Album „Milk Famous“ treći im je po redu i po onome što po forumima pišu njihovi američki fanovi, isti je uzrokovao raskol. Jednima se sviđa razvoj White Rabbitsa i eksperimentiranje sa zvukom, drugi žale što više nisu jedan od milijun college bendova kojima je imperativ napraviti dobar koncertni tulum. Klasika, reklo bi se.
No pohvalno je za White Rabbits što su po dolasku u Veliku jabuku uvidjeli kako je upravo izgradnja originalnog zvuka jedina karta na koju mogu igrati, ako ozbiljno misle zagaziti na scenu, jer koga zanima još jedan college bend u moru college bendova. Već prvom pjesmom na albumu, provocirajućeg naziva „Heavy Metal“, iako ista nema nikakve veze s tim glazbenim stilom, White Rabbits se nameću zanimljivim i pamtljivim rješenjima koja dosta inspiracije crpe iz nekadašnjeg minimalizma krautrocka.
Zvuče prilično europski, što je za Amere uvijek pohvalno, jer to donosi i čvrstu distinkciju od banalnosti. „Heavy Metal“ je ujedno i sigurna udica da bi se kao slušatelj odlučili za daljnje preslušavanje. Dobar izbor za uvodnu pjesmu „Milk Famousa“. Sljedeće „I’m Not Me“ i „Hold It To The Fire“ harmonijski su raskošnije i otkrivaju snažan utjecaj The Beatlesa ili pak britpopa, ovisno što je bila prva inspiracija dva pjevača Stephena Pattersona i Gregoryja Robertsa koji čine kreativnu jezgru White Rabbitsa.
[youtube]http://www.youtube.com/watch?v=M8Rk2lDZJhU[/youtube]
Zvuk alternativnog rock koji je krajem 80-ih i početkom 90-ih bio zaštitni znak New Yorka, osjetan je u „Temporary“, a mi Europljani bi ga lako mogli definirati i kao post punk, iako nema tu jakih gitarskih rifova koji nose pjesmu. White Rabbits tu ulogu prepuštaju ritam sekciji uz koju glavnu melodiju proizvode hermetični vokali, s čestim preokretima u tempu i dinamici, dok je gitara samo zvučni ukras koji tu i tamo bljesne čak i na način kao da je odsvirana unatrag (ili tako producirana), čime grupa sasvim solidno vlada (i proizvodi) osjećaj tjeskobe.
U nekim trenucima, kao što je to u pjesmi „It’s Frightnening“ osjeti se koliko White Rabbits duguju i zvuku The Curea, ili pak acid rocku Jefferson Airplanea u kaotičnoj „Danny Come Inside“. Grupa ne zanemaruje ni plesni potencijal svojih pjesama, tako da su i baladi „Back For More“ dali ritmično chill out ozračje.
No upravo ta savršeno zapakirana indie priča u kojoj i posljednje dvije pjesme „The Day You Won The War“ i „I Had It Comming“ ne odstupaju od, nazovimo to tako, osebujnosti unutar hermetike izričaja White Rabbitsa, nekako previše odišu kao projekt, pomalo neprirodno. Dakle ne kao ‘prirodni’ izričaj, nego kao imperativ postizanja različitosti. Osjeća se kao da White Rabbits ne zvuče tako kako zvuče, jer drugačije ne znaju, već, izgleda, zato što moraju.
„Milk Famous“ je dobra odskočna daska, ali se čini kako pravi zvuk grupe još uvijek nije formiran.
Ocjena: 7/10
(TBD Records / Mute / Dallas Recods, 2012.)