Koprivnički punk-rock predstavnici objavili su drugi album, koji ocrtava obrise jedne potencijalno uzbudljive pankerske budućnosti.
![Suho grlo nos - Manifest gluposti](https://www.ravnododna.com/wp-content/uploads/2012/05/mg1-360x360.jpg)
Kad se podvlači crta pod karijeru nekog punk benda, uglavnom ispadne da su prva dva albuma najbolje što su ikad napravili. Ona dva dok su još bili mladi, beskompromisni i blesavi. I dok ih nije bilo briga. Suho grlo nos daleko su od podvlačenja crte, drugi album je tu, a kako stvari stoje, njihovo najbolje ostvarenje je tek na putu. S obzirom na to da je aktualni uradak „Manifest gluposti“ u svakom smislu korak naprijed u odnosu na prvijenac „Gregor Samsa“, a ipak se ne radi o nepoderivom punk manifestu, prostor za razvoj ovog koprivničkog benda itekako je širok i otvoren.
Za razliku od njihovih koncerata – gorepotpisani ih je prvi put pogledao na Mudhoneyju u Pauku, a zadnji nedavno na šibenskom PMS-u – gdje se jasno čuje koliko je Overflow ostavio traga na koprivničkoj sceni nove generacije, studijska snimka odaje puno veću dozu autorske prepoznatljivosti.
Suho grlo nos su melodični punk-rock, nimalo revolucionaran, ali ono što izlazi iz zvučnika zvuči dobro. SGN znaju složiti dobar riff, vokal Bruna Antolića uglavnom drži vodu i nije ‘pretanak’, tekstovi su tipično pankersko-naivni, a melodijske linije jednostavne su i povremeno zarazne. U nastojanjima da vlastiti bijes i bunt iskažu što je izravnije moguće, SGN na trenutke izgube orijentir i skrenu na stranputicu. Zato valjda tu i tamo bogohulno zazvuče poput Kino kluba („Ruski rulet“ i „Petar Pan“), nemušto pokušavaju beskrvan pop zamaskirati distorzijom („Gutam, gutam…“) i nedovoljno artikuliraju željenu poruku („Svoje sjene lik“).
To bi bile mane. Vrline se, s druge strane, jasno očituju u dominantnim basom vođenoj „Daleko“, prepoznatljivom riffu u „Guru“, simpatično naivnima i ritmički čvrstima „La Vie“, „Letargu“ i „Banani“, dok su u „Žuži“ dobili poletnost KUD Idijota. Nimalo slučajno, posljednja skladba, ona naslovna, najkompleksnije je osmišljen komad punka na albumu, koji je s namjerom odrađen da CD-u podari konačan pečat ozbiljnosti. Poprilično uspješno, rekli bismo; „Manifest gluposti“, taj napadno pretenciozan naziv, stoji ponad najbolje skladbe albuma.
Suho grlo nos imaju još posla. Tekstualni dio priče vapi za većom efektivnošću i oštrinom, no u glazbenom segmentu udareni su temelji jedne potencijalno uzbudljive pankerske budućnosti. Overflowom obilježena Koprivnica svakako nije podbacila, no od SGN-a očekujemo puno bolje. Znamo da mogu.
Ocjena: 6/10
Rocklive, 2012.
Report s koncerta SGN u Šibeniku
Report s koncerta SGN u Zagrebu