Nakon što je portal koji upravo čitate proglasio album ‘Evo je banja’ najboljim albumom u prvih deset godina postojanja tog istog portala, prodaja dotičnog je skočila 4 puta. Nedugo nakon što je reizdan na vinilu, prodaja albuma ‘Evo je banja’ je skočila, pogađate na koje mjesto. Drugim riječima, Goribor je regionalni glazbeni highlander, kojem je samo koncertni album nedostajao da kompletira svoj put.
![](https://ravnododna.com/wp-content/uploads/2022/05/1024-1024.jpg)
A onda slijedi pitanje zašto bi uopće koncertni album trebao Goriboru i odgovora ima po cijelom “Goriboru Live”, a najviše na pjesmi “Uzalud se budiš”. Postoje ljudi koji te pjesme udišu, dakle, i gledaju i slušaju i znaju tekstove i harmonije, ljudi te pjesme udišu i to se osjeća prilikom slušanja “Goribor Live”.
Album je snimljen tijekom dvije večeri u Vintage Industrial Baru u Zagrebu 19. i 20.9.2013., na samom kraju promotivnog ciklusa nastupa kojim se predstavljao album “Evo je banja”. Iz današnje perspektive, “Evo je banja” živi svoj život u podsvijesti regionalne publike, kojoj ne treba puno da ga se sjeti. I da ne znamo odakle Goribor dolazi, moramo znati da nešto gadno u hrvatskom društvu ne štima. Toliko nihilizma, prezira, depresije, slomljenih planova ima u njihovim pjesmama da se čovjek zabrine kako se slušateljstvo s time prirodno povezuje i nalazi utjehu u tome.
Stojkovićev rock’n’roll dolazi iz dubokog prezira prema sadašnjosti, njegov egocentrizam je jedini način preživljavanja u društvu u kojem ljudi gaze preko drugih. Stojkovićev krik je krik zgažene jedinke koja radije bira opću ravnodušnost i utapanje vlastitih emocija u čem stigne, nego da uzvraća daljim gaženjem nekog drugog.
U Goriborovom stvaralaštvu je nekoliko paradoksa, jedan od njih je kako je moguće da ta, duboko introvertirana lirika može biti omotana plesnom muzikom, a da ta lirika ne izgubi ništa od svoje autentičnosti. Drugi je vezan za scensku personu frontmana Aleksandra Stojkovića ST-a, on svojim ultraminimalističkim nastupom uspijeva vladati scenom preko sat i pol, koliko traje album “Goribor live”.
Zapravo, u ovih stotinjak minuta Goribor je ušće muzike osamdesetih, devedesetih i nultih, a ST je nenadmašeni šaman-antijunak, srpski Dave Gahan iz faze albuma “Violator” ili “Songs of Faith and Devotion”: čak je i Depeche Mode rijetko kad zvučalo mračnije od “Mojih misli” na ovom live-albumu. Bend je, s instrumentalističke strane, sjajno našao svoju nišu na razmeđi bluesa, funka i elektronike, i iz relativno malo tonova članovi izvlače jako mnogo.
Sastav je na samom početku koncerta pomalo diskretan, no brzo se stvari zagrijavaju na radnu temperaturu. Solaže Željka Ljubića postoje nepodnošljivo lagano i lepršavo, a ritam sekcija Miroslava Užarevića i Darka Uroševića je odrješita i empatična. Ukratko, slušanjem ovog live-dokumenta doživljavamo kako se muzičari uz početnu rezerviranost nalaze na posebnoj, telepatskoj razini, i koncerti u Vintage Industrialu su bili prirodan završetak jedne stvaralačke ere.
Možda je trebalo biti više koncerata nakon ovih, možda se trebalo nastaviti intenzivno raditi dalje, no valja biti pošten i priznati da se ne zna u kojem će smjeru krenuti priča o Goriboru. Na samom koncertu 20.9.2013. nastup grupe mi je više izgledalo kao otvaranje novih vrata, proboj u neke nove sfere, no – to se nije dogodilo i ne znači ni da neće.
Zato je “Goribor Live” divan dokument kreativnog vremena, uspomena na lijepe koncerte, na osebujnu poetiku i visoke umjetničke dosege.
Ocjena: 8/10
(Dancing Bear, 2022.)