Nina Romić ljubav i odnose uspijeva opjevati dovoljno drugačije i svježe, koristeći obične, svakodnevne slike poput gledanja kroz tramvajsko staklo, pokušaja da započne pismo ili slušanja pjesme, bolje rečeno tišine na radiju.
![](https://ravnododna.com/wp-content/uploads/2024/07/WhatsApp-Image-2024-07-18-at-19.38.15-800x800.jpg)
Krajem studenog 1987. godine četvero glazbenika okupljenih pod neobičnim imenom Cowboy Junkies zatvorilo se u Crkvu svetog trojstva u Torontu i uz pomoć jednog jedinog mikrofona snimilo legendarni album “The Trinity Session“. Ne znam da li zbog blizine čak tri crkve i dva samostana ili (donekle) srodne glazbe, no u srijedu sam na Trgu krčkih glagoljaša imao dojam da Nina Romić i njezin dvočlani prateći bend stvaraju svoj Trinity Session. Razlike naravno postoje, ponajprije u tome što Ninina glazba nije toliko hermetična i sedirana kao ona “ovisnih kauboja”, ali je posebno u aktualnom formatu trija prilično minimalistička i ukorijenjena u žanrovima kao što su folk, etno i americana.
Prije svega, moram reći da nisam bio siguran hoće li se treći iz ovogodišnje serije Tramonto koncerata moći mjeriti s onim Igraloma ili nekima o kojima sam proteklih sezona pisao na stranicama našeg portala. Naime, sve albume koje je dosad snimila smatram neosporno kvalitetnim i vrijednim ostvarenjima, ali se iskreno ne sjećam kada sam si ih posljednji puta pustio, jednostavno zato što preferiram neke druge, ne baš spojive muzičke pravce. U srijedu su, međutim, pjesme poput “Oduvijek zauvijek“, “U mom malom mraku“, “Savršeno običan dan“ ili “Obod šešira“ upravo savršeno odgovarale okruženju u kojem su odsvirane, zbog čega sam ih doživio na sasvim drugi način.
Da ne budem toliko apstraktan, Nina Romić ljubav i odnose uspijeva opjevati dovoljno drugačije i svježe, koristeći obične, svakodnevne slike poput gledanja kroz tramvajsko staklo, pokušaja da započne pismo ili slušanja pjesme, bolje rečeno tišine na radiju. Uvjerljiva je i kada njena poetika zaroni u mističnije, metaforama bogatije sfere kao u naslovnoj skladbi aktualne joj ploče “Jezero“ čijih cca. sedam minuta u trenutnoj postavi zvuče manje psihodelično od studijskog originala.
![](https://ravnododna.com/wp-content/uploads/2024/07/WhatsApp-Image-2024-07-18-at-19.38.17-800x800.jpg)
U instrumentalnom dijelu priče glavne uloge pripadaju njezinoj akustičnoj gitari te basu, kontrabasu i/ili mandolini Jeleni Galić, dok ih Silvio Bočić prati baš kako treba, nenametljivo i bez ijednog suvišnog udarca. Sve to ipak zasjenjuju vokali Nine i Jelene kojima glazba gotovo da nije ni potrebna, što su i dokazale s dvije a capella izvedbe. Jedna od njih, tradicional “Tica lastavica“ naći će se na albumu koji pripremaju s Dunjom Knebl i koji bi, sudeći po ovom što smo čuli u Krku, mogao biti nešto stvarno posebno. Od obrada su korektno izveli i “Djevojku iz moga kraja“ Arsena Dedića, a šteta da joj nisu pridodali i Satanovu “Dječakovu pjesmu“.
Nastup je bio sasvim solidno posjećen i trajao 75-80 minuta tijekom kojih je u manjoj ili većoj mjeri dotaknuto svih pet studijskih izdanja. Završnu riječ prepustit ću samoj Nini, točnije oproštajnom obraćanju publici u kojem je zahvalila ekipi iz Kreativnog Krka što “izvođačima s ruba estrade i alternativcima omogućavaju da sviraju na ovakvim mjestima“. S Tramonta izvještavam već godinama, ali precizniji opis nisam uspio smisliti.