Poznata je „Life trilogija“ Blura, a izgleda da je na pomolu i „Park trilogija“ – naime potreban je još samo jedan koncert iz londonskog Hyde parka i da isti bude objavljen i eto najčudnije službene koncertologije jednog benda. Ali to je Blur. Ne bi to moglo biti nemoguće…
![Blur - Parklive](https://www.ravnododna.com/wp-content/uploads/2013/03/Blur_-_Parklive01-360x328.jpg)
Ljubav prema svemu što ima predznak ‘Brit’ je njihova specijalnost. Tamo negdje u vrijeme objavljivanja „Modern Life Is Rubbish“ albuma im je ta pretjerana ljubav za rodnom grudom po svim aspektima čak bila i zamjerena, kad su nezadovoljno komentirali uzdizanje grungea i Nirvane. Damon Albarn i Grahama Coxon vjerojatno Hyde Park drže, ako ne za najboljom, onda za najvažnijom open air koncertnom lokacijom za Britance. Što je i mudro u neku ruku, jer koliko god bio velik na Piramida stageu Glastonburyja, ipak nisi veći od samog festivala i njegova značenja.
U Hyde Parku su održali dvodnevni koncert u srpnju 2009. i zabilježili ga duplim „All The People“ CD-om. Glavni razlog zašto se reunion dogodio bilo je glancanje međusobnih odnosa i ega Albarna i Coxona. Taj segment je odrađen zadovoljavajuće i za jednu u drugu stranu. Zaključeno je kako je od tog trenutka sve između njih u najboljem redu, ali niti jedan, niti drugi nisu pokazali želju za daljnjom kreativnom suradnjom. Jednostavno rečeno, Blur je bio zapečaćen i zapakiran kao proizvod sprema za otvaranje u nekoj novoj prigodnoj situaciji. Ta se uprizorila tri godine kasnije, a razlog masovki bilo je zatvaranje Olimpijskih igara u Londonu. Kad se samo malo prisjetimo, Olimpijske igre su općenito bili do tada neviđeni ‘push’ glazbene industrije u sport. Već se ni nakon otvorenja nitko ne bi previše začudio da su poslovni & poslovični Englezi uz ‘Olimpics’ dodali i slogan „& Rock and Roll“. Ništa nije prepušteno slučaju, posebice večer zatvaranja 12. kolovoza, kad od decibela nije ključao samo olimpijski stadion, već mnoštvo lokacija u Londonu.
[youtube]http://www.youtube.com/watch?v=cq6iG8tdxzU[/youtube]
Blur su ‘zaposjeli’ Hyde Park i napravili još jedan koncert za pamćenje. Jedina dvojba leži u tome je li dodatni adrenalin publike izazvala činjenica što Blur opet grmi i kotrlja ili to što su Igre prošle u najboljem redu, ili možda i jedno i drugo, jer je i sam početak adrenalinska bomba u kojoj deseci tisuća grla pjevaju svaku kiticu „Girls & Boys“. Jedna od onih situacija kad publika jede iz ruke, kad se čini da je za bend dovoljno samo pojavljivanje na pozornici. No Blur su previše iskusni u tom poslu da bi preko one stvari odrađivali posao ili pak od silnog uzbuđenja od svega napravili neukusnu orgiju. Publika je bila u deliriji, ali Blur je vodio priču po etapama i scenariju – na valove, kako to i treba očigledno raditi s velikom masom. Nakon uvodnog uzbuđenja stalo se na loptu i činilo se kako Albarn uživa u čačkanju prošlosti i pričanju anegdota kako su nastajale određene pjesme, kao i u hedonizmu buljenja u ekran i gledanje svih mogućih olimpijskih sportova proteklih dana.
Po osjećaju bio je to baš ljetni emotivni mišung… Parklife ili Parklive? Jedno i drugo. I „Young And Lovely“, i „Caramel“ i „Sunday Sunday“ kao da su bile bio nekog masovnog tai chi treninga za masovno opuštanje gomile koja se potom opet počela kovitlati s „Popscene“, „Advert“ i potpuno eksplodirala na „Song 2“. Taj ‘ju-hu’ iz tolikog broja grla uistinu je ono što kartičari u svojim reklamama nazivaju ‘neprocjenjivim’. Nakon toga, opet meditativno traženje nirvane kroz istočnjačke vještine. „Tender“ je tu svojim Hare Krišna zibanjem u narednih deset minuta bacio cijeli Hyde Park u trans. Pulsiranje nije stalno ni nakon završetka pjesme, a Bluru nije bilo drugo ni preostalo nego da još jednom krenu s refrenima zbog snage feedbacka. Da je situacija bolja nego 2009. svjedočilo je i izvođenje „Under The Westway“, nove pjesme koja je tu očigledno kako bi zagolicala maštu da Albarn, Coxon, James i Rowntree nisu završili sa zajedničkim ulascima u studio. Očigledno im se ne žuri dok su u ovoj situaciji hodajućih legendi čije okupljanje izazove tektonske poremećaje na domaćem terenu. Toliko su bili cool na ovom koncertu, zajedno i s odličnim gostima Philom Danielsom i Khyamom Allamijem, da je stvarno realno pitanje, zar im ne nedostaje taj osjećaj. Da ga imaju bar malo češće.
Ocjena: 10/10
(Parlophone/Dallas Records, 2012.)